Hienoa löytää kohtalotovereita. Tosin ei tätä toivoisi kenellekään. Kysyit, että kuinka jaksan asian kanssa, no kaikkeen tottuu ja turtuu. Yritän ajatella paljon muita asioita, mutta silti samat ajatukset toistuu kierrosta toiseen. Pikkuhiljaa alan kallistua oikeisiin hoitoihin. Meillä ei ole löydetty mitää vikaa mistään, eli selittämätön sekundäärinen lapsettomuus. Ahdistavana koen sen, kun on jo lapsi, niin ei saisi surra "lapsettomuutta". Kuka voi päättää, mitä saa tuntea? Kuinka itse olet asiaa työstänyt?